(untitled) (Prilozi za književnost, jezik, istoriju i folklor, 2024)
Године 1896. и 1897. Матица хрватска објавила је Hrvatske narodne pjesme, у две књиге које су садржале епску поезију. Српска јавност са подручја Хрватске и Далмације једногласно је осудила овај издавачки подухват, сматрајући с добрим разлогом да се у тим књигама налазе само српске песме, именоване као хрватске, што је по њиховом мишљењу била неистина. Ови ставови највише су се могли чути у српским новинама са ових простора („Србобран”, „Dubrovnik”, „Српски глас”) где су српски интелектуалци неколико година износили противне аргументе, понекад премештајући расправу из културног на политичко поље, јер су сматрали да се ради о намери уништења српског идентитета. Покушај присвајања српског националног блага од стране Хрвата требало је да допуни оно што је недостајало хрватској традицији, јер је у ХІХ веку народно песништво, нарочито оно епско, било пресудно за стварање националног идентитета. Расправа је била веома жучна, јер се надовезала на расправу о имену српског језика, без чега се ово питање не може у потпуности разумети.